Анатолий Алексин
Прости ми…

Превод от руски: Савка Чехларова, —

chitanka.info

Години… Те са дълги, когато са още пред нас, когато ни предстоят. Но ако по-голямата част от пътя вече е измината, те изглеждат толкова бързоходни, че с тревога и тъга си мислим: „Нима остава толкова малко?“.

Не съм бил в този град много отдавна. По-рано идвах често, а после… все работа, работа.

На площада пред гарата видях същите есенни цветя в кофи с вода и същите светлозелени коли, опасани с черни квадратчета. Както миналия път, както винаги… Сякаш не съм заминавал.

— За къде сте? — попита шофьорът на таксито, като тежко, с напрежение включи брояча.

— В града — отвърнах аз.

И потеглих към мама, при която (как така се случи!) не бях ходил вече десетина години.

1

През октомври четиридесет и първа вървяхме с нея към гарата през същия този потънал в тъмнина площад, като газехме в ями и локви.

Мама ми забрани да се докосвам до старомодния, ужасно тежък сандък: „Тая работа не е за теб. Ще се пресилиш“.

Като че ли и по време на война единадесетгодишното момче може да се смята за дете.

Преди да отпътуваме, предупредиха всички, че могат да вземат със себе си „само един багаж“. Мама избра сандъка, обкован с железни ленти. В него според домашната легенда някога се е пазел чеизът на прабаба ми.

Чеизът явно е бил голям, защото сандъкът ми се струваше бездънен. Едната дръжка бе хванала мама, а втората Николай Евдокимович. Той нямаше свои вещи: един ден преди заминаването ни, когато Николай Евдокимович дежурял някъде, домът му бе разрушен от бомба.

— Добре че нямам семейство — каза той. — Да загубиш вещи не е толкова страшно.

Със свободната си ръка мама ме държеше здраво за лакътя, сякаш можех да се дръпна и да избягам.

— Гледайте къде стъпвате! — предупреждаваше мъж с брезентово наметало и качулка. Измръзналият глас без желание се изтръгваше от качулката като от рупор и чувстваше неудобство от своята загриженост.

Николай Евдокимович помоли мама да се спре. Той остави сандъка на дъските, струпани насред пътя.

Някой, който крачеше отзад, се блъсна в нас и глухо неясно изруга.

— Извинете — каза Николай Евдокимович. — Заболя ме кракът. Ако нямате нищо против…

И приседна на сандъка. Не можеше да признае на мама, че просто се бе уморил.

Той обичаше мама. Всички го знаеха.

— Всеки вижда колко е красива — постоянно ми казваше татко. И при това винаги въздъхваше.

Искаше му се никой на света да не забелязва красотата на мама. А най-вече Николай Евдокимович да забрави за нея.

— Повярвай ми, Альоша, не изпитвам към него никакви… такива чувства — обясняваше мама. — Искаш ли да ти се закълна? В живота си, дори и в твоя!

Моя живот тя оставяше на мира.

— Нищо не изпитвам към него — настойчиво убеждаваше тя татко.

— Но той изпитва към тебе. А това, разбери…

— И тогава какво? Да го захвърлим на произвола на съдбата? — попита тя веднъж.

И рязко се изправи, сякаш бе взела окончателно решение. След такъв тих разговор тя често се изправяше така, като даваше да се разбере, че нейните аргументи са изчерпани. Гласът й се изменяше, ставаше сух като река, загубила своите топли дълбоки води и изведнъж оголила каменистото си дъно.

— Ти умееш да укротяваш дори заварчиците и техническите ръководители на строежа. Какво остава за мен, интелигента биолог? Аз се предавам! — викаше друг път татко. И вдигаше ръце.

Такива разговори у нас се водеха често. При един от тях мама каза на татко:

— В института наричаха Николай Подхвърления.

— А на тебе къде ти го подхвърлиха?

— Ами там, в строителния институт. Защо питаш за нещо, което отдавна ти е известно?

Мама рязко стана.

— За съжаление мене никой не ме е подхвърлил във вашия строителен институт — рече тъжно татко.

Той ревнуваше мама от миналото й. Както впрочем и от настоящето, и от бъдещето:

— Някога ти ще ме оставиш.

— А него забрави ли?

Мама кимна с глава към мен.

— В какви дебри навлязохме ние с теб. И всичко заради Подхвърления. Заради този безобиден княз Мишкин — възмути се мама.

Княз Мишкин, Подхвърления… Това трябваше да убеди татко, че е в пълна безопасност.

Оттогава баща ми започна да нарича Николай Евдокимович само Подхвърления, като че ли бе престанал да мисли за него сериозно.

Той беше по-висок от Подхвърления най-малко с половин глава, а може би с три четвърти. Не казваше по десет пъти на ден: „Ако нямате нищо против…“. И все пак аз виждах, че продължава да се страхува от сухичкия, късоглед Николай Евдокимович с дебели стъкла на очилата. От моя гледна точка това беше необяснимо. Още повече че мама, макар да я намираха за красавица, в ония времена ми се струваше съвсем възрастна жена: тя беше вече на тридесет и седем години!

Според мен Подхвърления не можеше да представлява заплаха за нашето семейство. „Абе каква ти любов на тая възраст? — разсъждавах аз. — Виж при нас, в четвърти клас… Това е друго нещо!“

Но татко мислеше иначе… Ако Николай Евдокимович поканеше мама на валс, той казваше:

— Тя за съжаление е много уморена.

— Пълна съм със сили и енергия! — заявяваше мама. И ставаше да танцува.

Беше свикнала да държи на своето не само защото беше красива, но и защото работеше като началник в строителна дирекция: и наистина й се подчиняваха заварчици и технически ръководители.

— Твоите про-раби[1]! — казваше татко, като слагаше ударението върху втората половина на думата.

Ако Подхвърления откриеше, че „има точно три билета за кино“, татко си спомняше, че същата вечер са канени с мама на гости.

— Мене никой не ме е канил! — възразяваше мама.

Тя винаги казваше истината. „Сечеше“ според татко.

Различни форми има даже честността

Но моля, щом не й достига доброта…

Веднъж татко започна да рецитира тези стихове, но се препъна.

— Честността си е честност! — заключи мама. И рязко стана.

— Аз не те щадях — тихо каза тя, когато татко получи повиквателна заповед и се готвеше да върви на сборния пункт. Или, по-точно, на фронта. — Не те щадях… Прости ми, Альошенка. Но ти винаги можеше да бъдеш абсолютно спокоен. Мъчех се да те възпитавам… Глупаво беше. С близките човек трябва да намира общ език. Ето кое е най-важното… Ще ми простиш ли?

— Да, разбира се — отвърна татко, — Подхвърления ще пътува с теб и Дима в същия ешелон, нали?

Че ще заминем, вече беше ясно. Но кога точно — никой не знаеше.

— Искаш ли да тръгнем с друг ешелон? — попита мама.

Чувствах, че тя никога вече няма да стане рязко от дивана и няма да разговаря с татко като началник на строителна дирекция.

— Ами ако няма друг ешелон? — рече татко. — Нима мислиш, че мога да ви рискувам?… — така каза той. Но на мен ми се стори, че все пак се страхува от нашето пътуване в един ешелон с Подхвърления много повече, отколкото да отиде на война. От войната той въобще не се страхуваше.

— Обещай ми, че ще бъдеш спокоен. За нас… За мен! — молеше го мама. — И пиши… Всеки ден ни пиши. Ти не си представяш колко много те обичаме ние!

— А ти?

За татко любовта на мама беше винаги по-скъпа от моята. Аз знаех това. И не ми беше мъчно. Ни най-малко…

В двора на училището за медицински сестри, където беше сборният пункт, като се сбогуваше, татко тихо попита мама:

— В един вагон ли сте с него?…

— Ще пътуваме в товарни вагони. С нарове — отговори мама. — Щом искаш, ще бъдем в различни вагони. Само да не мислиш… Нито за секунда! До края на войната!… До края на живота ни.

Тя зарида. И аз се разплаках.

— Ама вие какво? Аз скоро ще се върна… — като всички наоколо обеща татко. Беше седми август. — И Подхвърления нека ви помага. Край вас трябва да има близки хора!

— Можеш да бъдеш абсолютно спокоен! — почти извика мама. — Кълна се във всичко на света. Дори в неговия живот!

И ме притисна към себе си.

[1] Игра на думи: на руски технически ръководител е прораб. ↑

2

Знаех, че човек започва да цени хубавото много по-силно, когато то си отива. И че нашите придобивки стават хиляди пъти по-скъпи, когато се превръщат в загуби или спомени. По-рано тази истина ми се струваше ясна като бял ден, следователно не много мъдра.

Но като се люшках на нара, под покрива на товарния вагон, където имах много време за размишления, разбрах, че първият признак на мъдрата мисъл е нейната точност: всичко, което доскоро беше всекидневие и нещо най-обикновено, започна да ми се струва нереално, невъзвратимо. А неприятностите и грижите, които толкова ме вълнуваха преди, сега не бих могъл да съзра под нито един микроскоп.

С нежност си спомнях за нашия учител по физкултура, който никога не ми бе писал друго освен три минус, и за съседите, които казваха, че много силно тръшкам вратата и не се съобразявам с никого. „Цениш, когато губиш“ — тази истина войната ми вдълбаваше в сърцето и в главата все по-упорито, с жестока последователност.

Татко предварително ни беше обяснил каква флора и фауна ще ни посрещнат на Урал — той беше биолог. Но ни посрещна само един нисък, неестествено широк в раменете човек, който приличаше на куб, увит в брезентово наметало с качулка. От качулката до нас стигна пресипнало съобщение, че „коли, колкото има, ето ги тук и повече няма“.

Пътуването с влак по-рано за мен винаги е било празник. „Гаранцията, че ще се върнем — ето кое е било най-приятно в пътуването!“ — разбрах аз после, след много години.

— Какво става с Москва? — чу се в тъмнината гласът на Николай Евдокимович. Прецапахме през локвите още няколко крачки. — Нима…

— Не може да бъде! — Мама се спря точно така, както по-рано рязко ставаше от стола.

И тръгна нататък. Закрачихме и ние.

— Аз съм сигурен… Абсолютно сигурен! Но цял ден не сме слушали съобщение от Информбюро.

На всяка гара Подхвърления скачаше от вагона на траверсите, после на мократа земя и тичаше към будката за вестници или към високоговорителя, ако нямаше будка. Узнал, че „след упорити боеве нашите войски са напуснали“ някой град, той го казваше само ако го попитаха! И то много тихо!

И поглеждаше със страх към наровете, на които лежахме ние с мама: не искаше да ни тревожи.

Никой не ни съобщаваше дълъг ли ще бъде престоят на влака на тази гара, никой не знаеше кога ще се ударят глухо един о друг и кога ще заскърцат чугунените буфери, кога ще потеглим нататък.

— Ще остане… Някъде ще остане! — безпокоеше се мама. И аз се боях много от това.

За две седмици, прекарани в път, ние с мама излизахме на перона само на големите градове. Тя не ми пускаше ръката нито за миг. Търсехме някогашните ресторанти по гарите, за да получим срещу купоните си някаква чорба и парче хляб.

„Да не се загубим, да не останем, да не се разделим…“ — войната ни заобикаляше от всички страни с такава опасност. Но мама най-много се страхуваше да се отделям от нея. Тя дори обясняваше, че тъй като съм едва на единадесет години, спокойно мога да ходя с нея и в тоалетната. Аз се възпротивих… И тя почна да ме пуска там на големите гари с Николай Евдокимович.

Ако ние с него се забавехме, мама, леко открехвайки вратата, като гледаше някъде встрани, изплашено питаше:

— Тук ли сте?

Той отговаряше:

— Тук сме.

„Да… каква любов може да има на тая възраст?“ — потвърждавах аз някогашното си мнение.

Човекът куб извика прегракнало от качулката като през рупор:

— По-бързо! Колите няма да чакат.

Мама още по-здраво стисна лакътя ми.

Девет или десет покрити камиона бяха спрели в края на площада. Бяха се струпали на едно място като стадо мълчаливи животни, докарано на водопой.

— Сгъстете се още, другари! — изкомандва качулката.

Подхвърления протегна ръка на мама от дъното на камиона, но тя му подаде първо мен.

А зад нас се катереха и „сгъстяваха“ все нови и нови пътници от ешелона.

Във влака от наровете почти не се чуваха гласове. Не поради тракането на колелата, а защото объркаността и неизвестността някак бяха сковали хората.

И в камиона царуваше напрегната тишина.

— По-внимателно, тук има дете! — предупреди мама.

Не й възразиха. Но и никой не можеше да изпълни молбата й. Притискаха ме и ме „сгъстяваха“ на общо основание: в покрития камион нямаше места за пътници с деца.

Помислих си, че ще трябва просто да забравя възрастта си. Да взема и да забравя…

3

Но мама не искаше да забравям. В студената барака, която се отопляваше с едва тлеещи кюмбета, тя превърна нашия сандък в маса и каза:

— Тук ще си учиш уроците!

Каза го с властния глас на началник в строителна дирекция, защото ми беше нужно да ме стреснат и убедят, че животът си продължава.

„Стаите“ се отделяха една от друга с чаршафи, по-раншни покривки или пердета, опънати на въжета като пране.

Мама научи къде се намира училището и още на другия ден, щом разсъмна, веднага ме поведе нататък.

— Ти и без това си изостанал вече от класа си! — с упрек каза тя. Като че ли си бях почивал в някой пионерски лагер или се бях наслаждавал на измислени болести, както се бе случвало в мирно време.

Нашето ново местожителство беше на брега на една уралска река, чието име дотогава не бях срещал.

Военният завод напомняше човешки организъм, атакуван от претоварване, но не отслабнал: сърцебиенето му се чуваше из целия град денем и нощем. Вместо кислород вдишваше електроенергия, а издишваше пари и дим. Нямаше време да мисли за външния си вид, облеклото му беше поизбеляло, поизносено…

Строителите трябваше да увеличат капацитета на този организъм неколкократно в невъобразимо кратки срокове. Заводът беше заобиколен от къщи, чиито опушени тухли някога са били червени, от вкоренени в мократа кал едноетажни бараки, от клуб, наречен Дом на културата, и училище, където децата учеха на три смени.

На училището беше окачен плакат: „В тила — като на фронта!“.

— Разбра ли? — попита ме мама. — Макар че не обичам този лозунг: все пак фронтът си е фронт, а тилът — тил.

— Но навсякъде пише така — опитах се да й възразя аз.

— За разлика от татко ти — прекъсна ме мама с тона на началник на строителна дирекция, — дойдохме в безопасна зона. За да можеш да учиш. Между другото и за това… Разбра ли? Няма да имам време да ти го напомням.

Мама започна да няма време още от дванадесет часа на същия ден. Извикаха я в стройуправлението и я назначиха за „инженер ръководител на комплектуването и възстановяването на оборудването“. Името на мамината длъжност беше толкова дълго, че аз уплашено я попитах:

— Какво значи това?

— Нищо страшно — отвърна мама. — Пристигат ешелони с оборудване. То трябва да се прибере в старите цехове или под навес, докато построим нови.

— Каторжна работа — чу се мъжки глас иззад стария избелял ковьор с езеро и два лебеда, който ни отделяше от съседите.

— Били ли сте на каторга? — попита мама.

— Още не ми се е случвало.

— Тогава откъде знаете?

Мама не обичаше паниката.

— Ами че зная! — монотонно настояваше гласът зад езерото с лебедите. — Наистина добавят нещо за хапване заради работа при вредни условия.

— Ето, виждаш ли — отбеляза мама. — Всичко си има своите светли страни.

И тя умееше да ги намира.

— Аз рядко ще си бъда вкъщи — каза тя след няколко дни. — Ешелоните пристигат един след друг. Така че ти си кани другари. Или другар… Да не ти е скучно.

Тя самата имаше само един приятел. Онзи, който й бяха „подхвърлили“ в строителния институт.

— И тук ми го подхвърлиха в моята група — съобщи ми мама.

— На каторжната работа? А нима ще издържи?

— Ние с вас сме в зона на пълна безопасност: спим на легла, не ни бомбардират. Тилът си е тил! — отвърна тя.

— Исках да кажа… че Подхвърления е много слаб.

— А в окопите само юнаци ли са?

Мама извади от чантата кюфтета, завити в местната многотиражка — хартия трудно се намираше.

— Ето, виждаш ли, допълнителна дажба. Заради работа при вредни условия. Грехота е да се оплакваме!

Както го искаше мама, аз се сдобих с приятел: Олег, по прякор „Многодетния брат“. Той имаше две по-малки сестри. Втората се бе родила на двадесет и втори юни, една година преди да започне войната.

— Ама че го измисли! — каза Олег. — Опитай сега да се радваш в деня, когато се е появила на бял свят…

„Многодетния брат“ тичаше в детската кухня за храната, която, както казваше той, в мирно време и възрастните не биха хапнали.

— Но организмът се приспособява към всичко — обясни моят нов приятел.

Олег беше година и половина по-голям от мене.

— На вашата възраст това е много! — уверяваше ме Николай Евдокимович. — Спомни си Толстой! „Детство“, „Юношество“, „Младост“ — така нарече той трилогията си. Става дума за различни епохи в човешкия живот. Ако нямаш нищо против…

Но нас с Олег не ни разделяха никакви епохи. Когато казах това на Подхвърления, той се замисли:

— Войната въобще сближи хората… макар че на пръв поглед като че ли ги раздели.

… Олег мъчно можеше да си приготвя уроците у тях.

— Сестрите плачат в дует.

— И как спиш тогава?

— Организмът привиква към всичко.

Той идваше да учи у нас. Но преди да седне над учебниците, казваше:

— Аз тук малко…

И премиташе нашата „стая“, оправяше „езерото с лебедите“ на връвчицата, закърпваше нещо по дрехите ми. Двете му сестри го бяха научили на труд.

Олег изглеждаше не само слаб, но и крайно изтощен. Затова носът и очите му се открояваха някак особено. Когато разбра, че баща ми е биолог, а по-рано е преподавал анатомия, Олег каза:

— Аз чудесно мога да му служа за експонат!

Той обичаше да се надсмива на своята мършавост.

Баща му двадесет дни след началото на войната беше загубил лявата си ръка и работеше в редакцията на същата строителна многотиражка, с която мама си завиваше кюфтетата.

Те имаха пишеща машина. Това ми направи силно впечатление.

— Дадоха му я срещу разписка — каза Олег. — Сестрите ми заспиват, когато той чука на нея. Татко започва да пише с дясната ръка и те млъкват — приспивна песен! Понякога и аз му помагам.

— Можеш ли да пишеш на машина?

— Че какво толкова!

* * *

Бързах към мама. Тя вече дълго ме чакаше. Знаех…

И така напрегнато желаех да я видя, че несъзнателно, без да си давам сметка за това, което върша, някак отлагах срещата. По пътя реших да мина край дома на Олег.

Водачът на таксито се раздразни заради непредвиденото спиране. А когато слязох от колата и тръгнах към входа, той ме изпрати с поглед, пълен със съмнение: дали ще се върна? Дали няма да избягам, без да си платя?

За да го успокоя, върнах се и като залог оставих на задната седалка букета, който бях купил за мама от пазара при гарата.

После влязох във входа. Всичко си беше същото… Само стените бяха боядисани в друг цвят.

Нямаше защо да се качвам на третия етаж: Олег и близките му отдавна не живееха там. Бяха си заминали в родния край, в Белорусия. Пишехме си…

Върнах се в колата. Едва бях хлопнал вратата и шофьорът рязко подкара. Така изрази недоволството си.

Бих могъл да му обясня, че съм искал за малко да се върна към своето минало. Но изражението на лицето му не предразполагаше към откровеност.

4

Още първата сутрин след като пристигнахме, по пътя за училището, ние с мама изтичахме до пощата. Татко трябваше да ни пише „до поискване“. Така се бяхме уговорили.

— Предчувствам, че ни чака писмо! — непрекъснато повтаряше мама през четиринадесетте дни в ешелона, като безброй пъти препрочиташе писмата, които бяхме успели да получим от татко в Москва.

В пощата нямаше нищо.

— Сега ние с теб ще живеем така: от писмо до писмо — каза тъжно тя. — Трябва да свикваме. Какво да правим!

Тя помоли да дават на мен „кореспонденцията“, която ще идва на нейно име. Разбрах, че се готвеше да прекарва на строежа по цели денонощия, а пощата работеше само до шест часа.

Когато излязохме на улицата, мама ме попита:

— Мислиш ли, че аз често го огорчавах?

Не знаех какво да й отговоря. Тогава тя продължи:

— Сега са страшни само раните, които може да получи той. Или е получавал в миналото. От мене например… Само тези рани са опасни. А ние с теб се наредихме добре.

— Добре е, че той може да бъде… абсолютно спокоен — машинално повторих аз онова, което бях чул от нея в двора на училището за медицински сестри, когато се разделяхме с татко.

— Спокоен ли? Нима там, където е той… може да има спокойствие? Ти въобще представяш ли си какво става там?

— Представям си.

— Човек не може да си го представи! — Мама рязко се спря, сякаш както някога демонстративно ставаше от дивана или от стола. — Отбивай се в пощата всеки ден. Всеки ден! Аз трябва да знам има ли писмо, или не.

— Ще се отбивам. Непременно!

Тя пак тръгна.

— Винаги ми е било ясно, че е по-лесно да прекараш сам и най-тежката болест, отколкото да преживяваш боледуването на близък човек. Но не съм си представяла какво значи непрекъснато да очакваш беда. Сега не бива да си разрешаваме отдих… нито за минутка!

— Нито за минутка!

— За да нямаме време да си загубим ума… — Тя извади от чантичката си снимката на татко, дето той беше съвсем млад и весел. — Винаги е бил по-беззащитен от мен. Така изглеждаше в обикновения живот. Мъжете поемат най-страшните тежести на века, а от зъбобол се страхуват. Това е известно. Аз съм длъжна да бъда… до него… Макар и тук!

— И аз.

— Не… Ти си дете! Ние с теб отиваме в училището. Още сега. Никой не може да те лиши от това. Детството не се повтаря.

— И старостта не се повтаря…

— Тя ни е достатъчна веднъж! А пред Альоша аз все пак съм виновна.

— В какво?

— Струва ми се, че не може да се обича по-силно, отколкото го обичам… особено пък сега. Той не знаеше това.

— А мене? — тихо и нетактично полюбопитствах аз.

— То е друго. Майчинството… е нещо по-висше от любовта.

Успокоих се.

— Винаги ми се искаше да му докажа… Да му дам да почувства — тихо като виновна продължаваше тя. — Но не бързах. С възпитателна цел. Каква нелепост! По-добре късно, отколкото никога ли? Не, не, Дима… За доброто трябва да се бърза, иначе може да не стигне до адресанта. Съгласен ли си?

— Съгласен съм.

— Ако нещо се случи, аз няма да си го простя. Не, не само… Аз просто няма да го понеса.

5

След двадесет дни, когато се отбих в пощата, където вече ме познаваха, бледото момиче на гишето за миг се оживи и каза:

— Днес има за вас…

Тя прехвърли няколко писма с пръстите си, които изглеждаха много тънки, поради подутите стави. Беше студено почти колкото и навън. Ръцете на момичето, разбира се, бяха премръзнали, но не почервенели като моите, а прозрачни, безкръвни.

Тя ми подаде плик без марка.

Без да се отдръпна от гишето, аз веднага го скъсах. Извадих листче, на което беше напечатано нещо. Само собственото, бащиното и фамилното име на татко бяха написани с мастило на ръка. Препрочетох всичко три-четири пъти спокойно. И едва петия път разбрах, че баща ми е изчезнал безследно.

На улицата ме чакаше Олег. Изтичах при него с бялото листче в ръка. Олег го прочете… Носът му се набръчка като при внезапна светлина, очите му станаха още по-кръгли. Той имаше две по-малки сестри и умееше да утешава.

— Изчезнал? Тази дума има няколко значения. Спомни си… „Изчезнал“ в смисъл на загинал не се употребява. Тук има друго значение: изчезнал е, не знаят нищо за него. Това е…

Като по-голям брат, той умееше да втълпява, да обяснява.

— Ами ако е загинал… така ли пишат: „загинал“? — попитах аз.

— Така пишат. И онова се казва „скръбна вест“. А тука имаме известие. Неприятно, разбира се. Няма да те заблуждавам.

Аз знаех, че той и родителите си никога не заблуждаваше.

Като взех листчето от Олег, отново впих очи в редовете му и твърдо и окончателно осъзнах, че моят баща вече го няма. Няма го никъде… завинаги…

Не заплаках. Но разбрах какво значи да „не знаеш къде да се денеш“. Върнах се в пощата и попитах болнавата девойка кога е дошло това писмо.

— Днес — отговори тя. — Ти вчера нали идва?

После, като забравих за Олег, хукнах към строежа.

— Къде отиваш? — чух гласа му зад гърба си.

— При мама.

— Защо?

— Да й покажа…

— Ти имаш ли ум?!

Двамата се спряхме. „Аз просто няма да го понеса“ — каза ми мама тогава, при пощата. Как можах да забравя това?!

— Но какво да правя? — попитах Олег.

— А къде ти е чантата?

Чантата ми наистина я нямаше.

— Забравих я в пощата. На гишето…

Затичахме обратно. Чантата вече беше зад стъклото, върху масата до болнавата девойка.

— Ти… Ти какво получи? — попита тя.

Нищо не можах да изрека в отговор.

— Баща му е изчезнал безследно — обясни й Олег. — Не е загинал… а просто няма следи от него. Нали това са различни неща.

— Вероятно — каза тя. — Не мога повече да работя тук…

И закри очи с болезнено белите пръсти с подути на свивките стави.

Спомних си пръстите на татко. Той често седеше на масата и сортираше билките, които сам отглеждаше. Тревите бяха изсъхнали, напомняха сено, а пръстите на татко — загорели, грапави, но внимателни. Струваше ми се, че той се страхува да не се изсипе от тревите нещо нужно и те да загубят лечебните си свойства.

Татко беше нежен, мечтателен човек. „Ленинградски интелигент!“ — поясняваше Николай Евдокимович, макар че той самият беше кореняк и до мозъка на костите московчанин.

Баща ми обичаше гората, но още повече го привличаха полята и ливадите. „Високата гъста трева е здраве — казваше той. — Тя е символ на простора и на живота!“

И на живота…

— Не се прощавай с баща си — каза Олег зад мен, отгатвайки мислите ми. — Да вървим.

Излязохме на улицата.

— Дай ми плика — помоли той.

Подадох му го.

Той внимателно пъхна листчето с известието в плика. И също така, без да бърза, грижливо му намери място в своята чанта.

— Нека остане у мен. Иначе майка ти може да го види.

Аз отново забързах нагоре по стъпалата на пощенския клон и надникнах през полуотвореното прозорче.

— Само не казвайте на мама, че сме получили писмо. Ако тя дойде!… — помолих девойката, която още не беше свалила ръце от лицето си.

В пощата нямаше никой друг, защото по това време целият град работеше.

— Олег каза, че татко… може и да се намери…

— Не мога повече да работя тук — отговори девойката, която, изглежда, не вярваше на Олег.

* * *

— За две минутки… Спрете, ако обичате — помолих отново шофьора.

Той удари спирачката така, че аз се блъснах в гърба му.

Пощата си беше все там. И от същото прозорче подаваха кореспонденцията „до поискване“. Пет-шест души стояха и чакаха. Но по лицата им не беше изписана нетърпелива тревога.

Отдалеч надникнах зад прозорчето. Пликовете прехвърляше една девойка, която мъжете от опашката поглеждаха с интерес. И тя го заслужаваше.

Шофьорът отново подкара, като че ли участваше в автомобилно рали и току-що му бяха дали старт.

6

Мама се прибираше от работа късно вечер. Понякога нощем. И сутрин… Поотдръпваше чаршафа, който отделяше нашето жилище от коридора. Другата ни „стена“ беше стар поизлинял ковьор. Мама влизаше безшумно, но аз се събуждах. Задаваше ми няколко основни въпроса… Преди да ми разкаже шепнешком за своите работи, отваряше издутата си чанта, натъпкана с хартии и чертежи. Измъкваше от дъното нещо за ядене, завито във вестник, и ми го подаваше. В чантата непременно имаше бутилка мляко, която също се полагаше на мама „заради работа при вредни условия“. Седнал на дюшека, аз ядях хляб с кюфте и пиех мляко.

— Вредно е да се яде толкова късно — казваше мама. — Но войната обърна всичко надолу с главата.

— Ами ти хапна ли?

— Разбира се — отговаряше тя.

И набързо ми разказваше как е успяла да намери поредното „уютно местенце“ за някакви многотонни „детайли“, пристигнали отдалече. Говореше толкова тихо, че едва я чувах, но от другата страна на „езерото с лебедите“ някой непременно се обръщаше в леглото и въздишаше.

— Трябва всичко да се приеме, да се разтовари, да се сортира. Да се опази от дъжда и снега — шепнеше ми мама, като се приготвяше да поспи малко.

Уморен вид тя нямаше. Дори си навиваше косите на смачкани хартийки и си мажеше лицето с вазелин:

— Изпръхнало е… Трябва да се грижа за себе си. Че току-виж татко ти се върне и не ме познае!

Тя често ми обясняваше колко е важно да се спазва техниката на безопасността.

— Да бързаме, но да я спазваме! Ако това правило съществуваше и там, дето е баща ти…

В такива моменти аз закривах лицето си с одеялото или казвах, че трябва да изтичам за малко навън.

Всеки път мама питаше още от прага:

— Ходи ли в пощата?

— Ходих.

— Няма ли нищо?

— Засега няма.

Когато се връщаше у дома по-рано, от другия край на бараката при нас идваше Николай Евдокимович.

Ние с него на два гласа й обяснявахме, че писмото може да се е загубило, че пътят от фронта до Урал е много дълъг.

Не казах за известието дори на Подхвърления — това беше наша тайна — на мен и на Олег. И на онази болнава девойка, която все искаше да напусне своето прозорче.

На строежа Николай Евдокимович всячески се мъчеше да облекчи участта на мама.

— Ние с него комплектуваме въздушни резервоари. И помпи — шепнеше ми през нощта мама.

— Какви помпи?!

— Каквито в тази барака едва ли биха се побрали. Предлага ми своята млечна дажба… А за какво ми е тя? За да се състарявам ли, за да дебелея? Татко ти ще се върне и няма да ме познае. Ние, жените, сме къде по-издръжливи от мъжете… Че аз никога през живота си не съм ходила на зъболекар! — и блесна мамината усмивка, за която съседите в Москва казваха, че е „като на Любов Орлова“. — На мъжете им трябват много повече калории!

Тя навярно имаше предвид и мене.

7

На мама й „подхвърлили“ Николай Евдокимович, когато той бил вече в зряла възраст. Преди това работил много години по строежите като инженер без диплома, нямал завършено висше образование.

— Не исках да приключа живота си с незавършено образование — казваше Подхвърления — и на тридесет и пет години постъпих в четвърти курс.

Там срещнал мама, която била почти тринадесет години по-млада от него. Мисля, че затова тя се обръщаше към Подхвърления на „ви“. В отговор той също й говореше така. Баща ми и поради тази причина ги поглеждаше с подозрение.

— Защо не е завършил института на младини? — попитах аз веднъж. — Не се ли е учил добре?

— Как можеш да допуснеш, че той не се е учил добре?! — обиди се мама заради Подхвърления. — Родителите му са били тежко болни и той е издържал семейството. Ти мъчно ще разбереш това.

Подхвърления обичаше „старците“ си всеотдайно. Случило се така, че и двамата били приковани на легло дълги години. В тяхното семейство всички били привързани един към друг до болка. В буквалния смисъл: когато бащата бил повален от паралич, майката не понесла тази мъка и сърдечните пристъпи не я оставяли на мира. Семейство Елизарови като че ли се абонирало за лекарите и лекарствата… Поради това Николай Евдокимович не се оженил. А после срещнал мама и останал ерген завинаги.

— Именно любовта го направи вечен ерген… Изглежда малко старомодно — каза на мама една съседка. Тя мислеше, че аз, по онова време още първокласник, няма да разбера: възрастните често грешат в това отношение.

— Не наричай старомодно онова, което е недостъпно за теб — отвърна мама. — Ние често бъркаме съвременността със себе си. А рицарството, имай предвид, винаги е съществувало!

Значи тя смяташе Подхвърления за рицар… И той беше тъкмо такъв.

Погребали родителите му във Ваганковското гробище.

— И моето място е там — казваше Николай Евдокимович, като че ли мечтата му беше по-скоро да стигне до това място. — Само там… Това е единственият пункт в моето завещание.

От всичко на света Подхвърления обичаше най-много Москва. А след нея — мама.

Той познаваше и най-малките улички на Арбат, на една от които живеехме и ние. Можеше безпогрешно да каже у кого и за колко дни е гостувал Пушкин, къде е умрял Гогол и къде са ходили Веневитинов или Вяземски.

— Ти караш ски по Гоголевски булевард, нали? Ще имаш ли нещо против, ако ти предложа някога да се поразходим по тия места без ски? Там, близо до Кропоткинските врати, има такива светини…

— Знаете ли, веднъж през зимата близнах бронза на паметника. Исках да опитам снега!

— И езикът ти се залепи на бронза?

— По-добре да беше взел езика на Гогол, отколкото да му подаряваш своя! — намеси се мама.

— По този булевард аз се спускам и от „могилите“ — съобщих на Подхвърления.

— „Могилите“! — тъжно повтори той. — Някога ще разбереш, че това са заледени малки възвишения. С времето нашите представи се изменят толкова много!

— Защо говорите за това с печал? — попита мама.

— „Моята печал е светла…“ Тя е породена от съжалението, че само зрелостта определя толкова точно разликата между могили и възвишение.

Той цитираше Пушкин постоянно, като смяташе, че поетът е казал всичко за всичко на света.

— На моята възраст това вече може да се постигне! — твърдеше Подхвърления.

Той вплиташе цитатите в своята реч много естествено, защото те изразяваха точно и неговите собствени разбирания.

На фронта не го бяха взели главно поради слабото му зрение. Стъклата на роговите му очила бяха толкова дебели, че аз изобщо не успях да определя какъв цвят имат очите на Николай Евдокимович. Виждаше се само, че са много добри.

Подхвърления се срамуваше от своя „бял билет“[1].

— На медицинския преглед ми откриха още куп болести — призна ми той. — Председателят каза: „На практика само ушите ви са здрави“. Имаш ли нещо против такава диагноза? Но на Катюша не казвай!

Той наричаше мама Катюша.

— Имате ли нещо против, ако и утре намина към вас? — питаше той мама.

— Ако се върнем от обекта преди полунощ, моля, заповядайте!

— Значи нямате нищо против?… Може и да съм ви омръзнал: толкова „белези тъжни на сърцето“ помня — каза той.

— Аз имам „размислите хладни на ума“, тъй като утре трябва да посрещаме следващия ешелон. Вие имате „белезите тъжни на сърцето“. И се получава търсеното равновесие.

На другия ден по правило те с мама се връщаха след полунощ. И на втория, и на третия ден също… А след седмица пак успяваха да отделят час-два. Аз много обичах тези вечери, защото си спомняхме Москва, мирните години, които изглеждаха нереални, спомняхме си татко…

Една сутрин, в шест и петнайсет, когато мама вече се приготвяше за работа, Подхвърления се втурна при нас без каквото и да било предупреждение.

— Нали нямате нищо против? — И веднага се вмъкна. — Пред Москва врагът е разгромен. Вие го предвиждахте, Катюша. И говорехте… Ето че стана!

— А как узнахте?

— От радиото.

— Сега току-виж… че дошло и писмо!

— Разбира се… Без съмнение! Ставай и ти — дърпаше ме интелигентният Подхвърлен.

А вечерта се събрахме, за да отпразнуваме този ден.

Уморените сиви лица като че ли оживяха и в бараката стана по-уютно. Мама винаги е била гостоприемна домакиня. В Москва ако някой дойдеше у нас неочаквано, без да е поканен, тя го посрещаше сърдечно в коридора и после в кухнята не се хващаше за главата, а казваше откровено:

— Ами сега, каквото имаме…

Ако случайно у нас беше Подхвърления, духовното богатство на семейството, естествено, се увеличаваше. Той разправяше подробно какво е било по-рано на мястото на някоя станция на метрото или на мястото на сградата, в която живееха нашите неочаквани гости, и те бяха много доволни. Мама слагаше на масата всичко, което висеше на куката пред прозореца. И обираше всичко от бюфета с такова изражение на лицето, като че ли той беше претъпкан с храна. Тя даваше, делеше с другия, а не късаше от себе си.

Тази вечер, в бараката, мама предложи всички „да обединят запасите си от продукти“, да свалят някогашните покривки, старите ковьори и пердета, които ни разделяха. Бараката изведнъж стана дълга като дървен тунел. Режеха втвърдилите се от студа големи хлябове, които изглеждаха неистински, бутафорни, мажеха филийките с толкова тънък слой масло, че през него ясно прозираха и цветът на хляба, и всичките му шупли.

Някой извади половин бутилка спирт и го смеси с вода така, че от него остана само мирисът.

— „Приятели мои, прекрасен е нашият съюз!“ — възкликна Подхвърления.

Това прозвуча твърде приповдигнато и аз наведох глава, загледан в пода, като в театъра, когато на сцената се играеше нещо неестествено, фалшиво.

Но всички отговориха с ръкопляскане. И тогава мама каза:

— За Москва! И за да се върнат нашите мъже… — Погледна жените и бързо добави: — … братя и синове!

Стана ми страшно. Усетих тъпа болка в корема. Свих се и приседнах на дървеното легло. Тогава улових втренчения поглед на Николай Евдокимович. Усетих го дори през дебелите стъкла на очилата му.

[1] Бял билет — през Великата Отечествена война медицинско свидетелство в СССР за негодност към военна служба. — Б.пр. ↑

8

На другия ден, когато се връщах от училище, Подхвърления ме чакаше край бараката. Беше напуснал обекта, което не бе така лесно. Студеният и сух въздух пукаше от време на време, сякаш някой си играеше с дървено детско пистолетче. Наоколо всичко бе покрито със сняг, посивял от пепелта, която ТЕЦ-а, работещ като хората, до задъхване, свръх сили, сипеше върху града.

И отново дебелите стъкла на очилата, дори покрити със скреж, ми се сториха увеличителни: Николай Евдокимович искаше да проникне в глъбините на моята тайна.

— Убит… ли е?

— Не… Мисля, че не.

— Какво пишеше в писмото?

— Вие откъде…

— Катюша нищо няма да научи — за пръв път в живота си ме прекъсна той. — Но сега не крий! Какво знаеш за баща си?

— Изчезнал е безследно.

— „И от съдбата закрила няма“… — прошепна Николай Евдокимович.

— В руски език думата „изчезнал“ има няколко значения — започнах да успокоявам и него, и себе си.

Аз се оглеждах наоколо, скривах устата си с кърпената си мъхната ръкавица.

— Прав си — съгласи се Подхвърления. — Навярно си прав… „Изчезнал“ е по-близо до думата „загубил се“, отколкото до „загинал“. А който се е загубил, може да се намери. — Той ме погледна с надежда.

— Как намираме сили за всичко? — Подхвърления свали очилата си и ги изтри. — Откъде ги вземаме?

— Организмът се приспособява.

— Целият… Освен сърцето — отвърна той. Сгърби се и забърза към строежа.

„Но нали мама може да запита с писмо — помислих си изведнъж. — И ще й отговорят.“

Тя отдавна би запитала, но, както се досещах, просто се страхуваше, предпочиташе неведението. Можеше обаче да не издържи… В кой ли речник бих намерил тогава утешителни значения на думата „изчезнал“?

Трябваше да се предприеме нещо веднага!

Скоро дойде и Олег да си учим уроците.

Обикновено той бързаше, а този път нареждаше учебниците и тетрадките си бавно:

— Баща ми пише на машината и сестрите ми спят.

— И двете ли?

— Те всичко правят колективно!

— А баща ти значи пише?

В главата ми блесна неочаквана идея.

— Мобилизираха всички сътрудници — започна да обяснява Олег. — Останаха само татко и машинописката. Тя почти не може да пише… Но мъжът й и синът й са на фронта. И трябва да получава купони! А пише слабо. Аз мога по-добре… Налага се да помагам на татко: на него му е трудно с една ръка.

— А на мен ще помогнеш ли?

Хванах Олег за раменете и го обърнах с лице към мен. Огромните му очи още повече се разшириха.

— Обясни ми, моля ти се.

— Ще ти обясня… Само че по-тихо!

* * *

— Спрете още веднъж за малко. Няма да слизам. Ще погледам отдалеч… — обещах аз на шофьора.

Бараката, в която бяхме живели, вече я нямаше. На нейно място се бе ширнал парк, наречен Парк на победата.

„Първата победа — спомних си аз — отпразнувахме през зимата на четиридесет и първа точно тук.“

Шофьорът натисна газта, сигурно се боеше да не премисля и да поискам да се разходя из парка.

9

Сестрите на Олег наистина заспиваха под звуците на пишещата машина, на тази странна люлчина песен: организмът се приспособява.

Те винаги седяха на една кушетка, оградена от всички страни с добре огладени дъски.

— Това го измислих аз — каза Олег. — Иначе не можеш ги опази: ще запълзят, ще измислят разни глупости — къде ще ги търсиш…

Майката на Олег също беше „сестра“: старша медицинска сестра във военната болница, която се намираше на три километра от града.

— Нощува вкъщи два пъти в седмицата — съобщи Олег.

— Да беше си взела отпуск. Щом… дъщерите й са малки.

— Убеждавахме я. Но убиха двамата й братя.

— Толкова… бързо? — попитах аз.

— Единият през август в Украйна. А другия неотдавна при Калинин… И двамата са по-млади от нея. По-рано тя беше старша[1] сестра в семейството, а сега е само във военната болница. Ако не бяха те — Олег кимна към кушетката, оградена с дъски — би заминала на фронта.

— И би те оставила?

— Аз съм вече голям.

„Който трябва да отговаря за други, по-рано става голям“ — помислих си аз. А мене мама ме смята за дете.

— Брат й, който загина при Калинин — продължаваше Олег, — току-що беше завършил училище. За какво ли е учил? Писал домашни като нас с тебе. Страхувах се, че мама ще си загуби ума. Била е по-голямата сестра! Разбираш ли?

Като го гледах, него, по-големия „многодетен брат“, разбирах.

— Да имахте баби и дядовци да ви помагат!

— Те останаха в Белорусия. На село… „Тук сме се родили и тук ще…“ А твоите?

— Мама отдавна няма родители, а татковите са в Ленинград.

— И баща ти ли беше… Тоест, исках да кажа и той ли е от Ленинград?

— Подхвърления казва, че „оттам идва цялата му потомствена интелигентност“.

Олег седна пред пишещата машина и бавно затрака — сестрите му, които вече искаха да спят, отведнъж утихнаха.

От името на командира на воинската част ние съобщихме на Екатерина Андреевна Тихомирова, че нейният мъж, леко ранен, е попаднал при партизаните на място, откъдето не може да пише. И че щом освободят Украйна, тя веднага ще получи писмо…

Олег извади от дъното на чекмеджето, изпод вестника, плика, който ми бе връчила болнавата девойка. Там го пазеше. На мястото на листчето с печатния текст сложихме това, което идваше „от командира на воинската част“. И аз скрих плика в чантата си.

После влезе бащата на Олег.

Нито есента, нито зимата не бяха изтрили с дъжд и мраз луничките от лицето му. А ушанката едва се държеше върху щръкналите му твърди коси като върху навита на макара тел.

С едно мръдване на лявото рамо той ловко свали своя шинел без пагон. Рамото някак се прекъсваше в празния ръкав, затъкнат в колана на куртката.

„Провървя му на Олег — помислих си аз. — Баща му няма да бъде призован вече…“ И веднага се засрамих от тази мисъл. Но, все едно, тя си остана с мен.

Кузма Петрович сякаш я прочете и каза:

— Защо ли ме демобилизираха? Нищо не пречи да накараме дясната ръка да се потруди и заради лявата. Да я научим и да я накараме!

Той не се гордееше със своя празен ръкав, а го поглеждаше със смущение.

Дясната ръка, чувствайки се отговорна и за лявата, не знаеше покой. Ту приглаждаше косите, които беше невъзможно да се пригладят, ту пробягваше по клавишите на пишещата машина, като по клавиши на хармоника или акордеон, ту прелистваше дебел бележник.

— Строителният материал за утрешния брой! Времето е такова, че хората нямат кога да разговарят. Тичешком ловя фактите, поръчвам статиите и бележките. Вече свикнах.

— Организмът се приспособява — рече Олег за пореден път.

— Мирното време не може да ни убеди, че наистина трябва да бъде така — прибави Кузма Петрович. — А войната за шест месеца доказа, че човек може да понесе всичко. Само че защо е необходимо да понася всичко?

В ранно детство Олег наричал баща си „татко Кузя“. Вкъщи и сега го наричаха така.

— Радостта може ли да бъде безгранична — продължаваше татко Кузя. — Аз съм за това! Но бедата… За да се издържи, за да се понесе, се ражда енергията на сродството. Каквото никога не е имало… Между чужди хора! Забелязали ли сте? — Ние с Олег кимнахме. — Между другото — обърна се към мен татко Кузя — Екатерина Андреевна твоя майка ли с?

— Моя…

— Какво говориш! Не можех да си представя. Чувам „Дима Тихомиров… Дима Тихомиров…“, а да попитам как се казва майка му, все пропусках. И излиза, че си неин син? Добре. Аз съм за това!

— Познавате ли я?

— Неотдавна писах за нея. Не ти ли е показала вестника?

— Не.

— Значи не съм го написал както трябва.

— Какво говорите! Тя просто не обича…

— Не обича ли? Но ти го прочети, аз ще ти донеса броя.

Той говореше и се движеше толкова енергично, като че ли искаше да докаже на себе си, че загубата на лявата ръка съвсем не му се е отразила.

— А за какво сте писали? — попитах аз.

— Те с инженер Елизаров…

— С Николай Евдокимович?

— Точно с него… Та те, двамата, измислиха нов начин да се докарва оборудването до работните места. Предложиха подвижни дървени кранове, тук-там опасани с метал.

— Дървени ли?! — възкликнах аз, като че ли разбирах нещо от подвижни кранове.

— Вече построиха един такъв кран. Представяте ли си: дърво вместо метал. Аз съм за това! Така разрешиха един проблем. И то тихо, безшумно.

— Те не обичат…

— Не обичат ли? Добре. Аз съм за това!

Дясната му ръка, като не намери какво друго да прави, чукна два пъти по масата.

Пишещата машина леко подскочи. Двете сестри се събудиха, уплашиха се и веднага заплакаха.

[1] Старший — (рус.) по-голям, по-възрастен. — Б.пр. ↑

10

Детството е лишено от опит и затова в мислите и проявите си то е непосредствено до наивност. То е убедено, че доброто трябва да ражда само добро и при това веднага, незабавно.

Олег изтрака на машината писмото, което уверяваше, че баща ми не е загинал… „Ей сега ще го покажа на мама — мислех аз по пътя за дома — и тя ще се успокои.“ В бързината забравих, че това писмо можеше да бъде добре дошла вест и да донесе облекчение само в сравнение с истината, за която мама не знаеше. В онези далечни единадесет години аз обичах мислено да поставям хората на мое място и по такъв начин лесно да предсказвам чуждите постъпки, без да съзнавам, че на моето място мога да бъда само аз самият.

Криех от мама известието, което бе пристигнало от Москва, но изграждах предстоящия си разговор така, като че ли и тя, като мен, вече знаеше всичко.

„… Леко ранен, попаднал при партизаните в такива места, откъдето не може да пише“ — напечата Олег. Това беше радостно върху фона на думите „изчезнал безследно“. Но нали мама не бе прочела тези думи?

Кривнах към пощата. Както и по-рано, отбивах се тук всеки ден и почти всеки ден момичето с прозрачните пръсти ми казваше, че ще си намери друга работа. То повтаряше още: „Триъгълните писма обичам, но от пликовете… ме е страх! Особено когато са тънки и с печат. Защо точно аз да ги връчвам?“.

— Войната е време на писмата — каза веднъж Подхвърления. — Тя разпръсна всички на разни страни. Й хората си пишат един на друг, повече от всякога! Разделя, събира — бавно повтори той старата си мисъл за войната.

В пощата нямаше никой, по това време целият град работеше.

Като ме видя, момичето скочи и лицето му изчезна от прозорчето, скри се зад непроницаемо матовото стъкло. Но аз забелязах, че ръката зад прозорчето взе нещо от масата. А после момичето изтича иззад преградата право към мен.

— Триъгълно писмо! — развълнувано викаше то отдалеч, като искаше по-скоро да чуя това. — Триъгълно… Значи е от него самия!

Аз грабнах хартиения триъгълник от тънките й ледени пръсти. Бързешком го отворих… Страните на момичето си останаха бледи, както винаги, но очите в този момент сякаш ги осветяваха.

„Уважаема Екатерина Андреевна — прочетох аз. — Пише ви един фронтови приятел на вашия мъж Алексей Алексеевич Тихомиров. Той ми даде вашия адрес и помоли, ако стане нещо, да ви съобщя. И ето аз изпълнявам… Вашият мъж Алексей Тихомиров се сражава геройски с враговете и падна на бойното поле…“

— Какво ти става? — чух гласа на момичето. — Какво ти става?!

Върнах се при Олег.

Кузма Петрович вече го нямаше. Сестрите си играеха нещо зад дървената ограда, която обикаляше кушетката им. Олег прочете писмото. Носът му се набръчка като от ярка светлина.

— Мисли за майка си — каза той. И повече не продума нито дума.

Искаше да скрие хартиения триъгълник пак там, на дъното на чекмеджето, под вестника. Но аз възразих:

— Нека остане с мен. Завинаги… Ще разпоря хастара и ще го зашия в куртката, а? Аз ходя винаги с нея… Дори спя с нея, когато в бараката не е палено. Заший ми го… Ти умееш.

Олег извади ножици, конци, игла и мълчаливо, сръчно изпълни моята молба.

Когато почнах да нахлупвам шапката, той ме спря:

— Ти все пак покажи на майка си онова писмо… което напечатахме ние. И… дръж се! — Той се вглеждаше в лицето ми със своите огромни, забравили детството очи. — Ще дойда с теб.

— Ами те? — кимнах аз към двете му сестри.

— Ще извикам съседката. Тя стои при тях… понякога в крайни случаи.

„Биологията е женска работа“ — къде на шега, къде сериозно ми казваше татко. Затова за мъжко начало в нашето семейство той смяташе мама. Изведнъж нейната сила изчезна. Тя, без да съзнава, седна на сандъка, който ни служеше за маса… безпомощно започна да се оглежда наоколо, сякаш молеше за защита.

— Още нищо не… — опита се да каже Подхвърления, но млъкна.

Мама не препрочиташе, а дълго, както ми се стори, безкрайно гледа хартията с нашето съчинение…

Накрая тя се надигна и се овладя.

— А къде е било това писмо цял месец и половина? — попита тя.

— У мене — отговорих аз.

— Заедно го получихме — увери я Олег.

Тя разгледа щемпела на нашия град и обърна плика, за да намери щемпела на изпращача. Той беше московски.

— А какво общо има… — започна мама.

— Навярно командирът на воинската част е писал до Москва, в Народния комисариат по отбраната — забързах с обяснението аз. — И оттам са го препратили. Ти нали им съобщи адреса ни.

Тя внимателно постави хартията обратно в плика.

— Страхувах се да ти го покажа.

Усетих тъпа болка в корема. Свих се. Хартиеният триъгълник, зашит в куртката ми, едва чуто изшумя.

— Днес ядохме нещо в стола — обясни Олег на всички.

— Очаквах го — все още с мъка овладявайки думите си, каза мама. — Докато ние тук си живеем и пеем, той е ранен… и не е в болница, нито в лазарет, а някъде в гората. — Тя помълча и събра сили. — По-рано, когато се простудеше и вдигнеше температура тридесет и седем и три, аз го слагах на легло. При това непременно се надсмивах на неговата мнителност. Слагах го и му се надсмивах… Защо? Ако можех сега да му се извиня!

— Всичко ще се върне на мястото си — обеща Николай Евдокимович.

— По-лесно е да се възстанови завод, отколкото здравето на един човек — отвърна мама. И се хвана за главата. — В гората… Без лекари, без лекарства.

— В партизанските отряди има лекари. Там правят операции — напомни Подхвърления.

— Понякога дори с трион или с кухненски нож. Четох във вестника… Когато се отнася за други, се възхищаваме, но когато е за близки хора, се ужасяваме и страдаме.

— Но нали не възразявате против това, че в партизанските отряди доставят… — започна отново Подхвърления.

— От този отряд, както забелязахте, и писма не могат да се пишат — прекъсна го тя. — Ние тук сме се устроили добре и ни е лесно да разсъждаваме.

На Николай Евдокимович наистина му беше по-лесно да я убеждава, отколкото на нас с Олег: той не беше видял хартиения триъгълник и не знаеше, не можеше да си представи… че татко вече го няма.

— Ще чакаме. Какво друго ни остава? — каза мама. И като забеляза бялата бутилка в края на сандъка — маса, попита: — Защо не си пил мляко сутринта?

— Сега ще го изпия. Може би и ти…

— Аз съм сита.

— Няма да възразите, ако аз донеса моето, нали? — предложи Николай Евдокимович.

— Защо? — учуди се мама. — Не мога да го изпратя в партизанския отряд. Така че пийте: мъжете имат нужда от повече калории.

Мама разтърка слепоочието си, седна на дървеното легло. И запуши ушите си с ръце. Тя не плачеше. Просто не й се щеше да вижда, нито да чува никого.

Ние тихо излязохме.

11

Дясната ръка на татко Кузя бързо минаваше по клавишите на пишещата машина, без да ги удря.

— Нервничи, а мълчи — оплака се Олег. — Не можеш да разбереш какво му е! И защо мълчи? Трябва да се разтовари малко и веднага ще му олекне. И на него, и на нас със сестрите ми.

— Ама и те ли чувстват?

— И още как! Малката дори реагира много нервно.

— Плаче ли?

— Много по-лошо.

Разбрах.

— Мама умее да го разтоварва — продължаваше Олег. — Но тя има нова група ранени и вече пето денонощие не си е идвала.

— Какво ти се е случило? — обърна се Олег към татко Кузя.

Той го погледна учуден. Но отвърна:

— Имам една ръка, а краката ми засега са два. И все пак не успявам… Обектите са толкова много! Разстоянията са километрични… Не е достатъчно да се поръча актуален материал — трябва и да се получи. А откъде куриери днеска?

— Изпрати машинописката си.

— Но тя е болна…

Татко Кузя тръгна бързо насам-натам из стаята.

— А ако ти помагаме ние? — също така делово, както пришиваше копчетата, се заинтересува Олег.

— Какво, какво? — Татко Кузя натисна клавишите, по които се разхождаше в този момент ръката му.

— Ще ни пращаш по обектите, които не са секретни. Че какво толкова?

Размишлявайки, Кузма Петрович покрачи още малко из стаята.

— Какво пък… Друг изход няма…

— Разбрахме се — удовлетворено каза Олег.

— Какво ликуваш? — нахвърли се върху него баща му. — Вие трябва да се въртите на люлките в Парка за отдих и култура. А воювате и гладувате… А сега ще ходите и по студа. Да не мислите, че съм за това? Страшно военно време!

Той седна пред машината, взе бланка с името на вестника, напечатано отгоре с червено, и изтрака удостоверение. В него пишеше, че на нас с Олег се доверява да изпълняваме длъжността куриери.

След часовете с тайнствени лица, като не си позволявахме да се усмихваме или шегуваме, вървяхме към обектите, които не се смятаха за „секретни“.

Хората бяха толкова заети и измъчени, че нямаха сили да се учудват. Щом видеха нашето удостоверение, те питаха:

— Какво искате?

И без да се откъсват от чертежите или инструментите си, ни казваха към кого да се обърнем. Жените уморено ни жалеха, че сме обути с обувки и шушони, а не с валенки. Валенки даваха само на тези, които работеха „на чист въздух“.

Въздухът не само беше студен, но така вледенен, че едва се вдишваше. Върху посивелия от пепелта сняг валяха измръзнали врабчета. А хората нареждаха тухли, къртеха стените с чукове, мереха нещо и дори пишеха с вкаменените си пръсти.

„Всичко за фронта! Всичко за победата!“ — четяхме върху избелял като изпран от снега и студа плат или направо върху тухлите. Но хората и бездруго даваха всичко…

Отначало ни харесваше да изпълняваме поръченията на татко Кузя. Но скоро вече по лицата ни не беше изписана тайнственост. От играта не остана нищо. Ние едва се домъквахме до обектите. Отбивахме се в канцелариите, за да се повъртим край печките. А после показвахме мандата си без никаква гордост и въодушевление.

Веднъж вятърът беше толкова силен, че се нахвърли върху нас като нещо живо, тежко. Олег пъхаше лицето си в яката. А моята яка беше тясна и аз не можех да се скрия в нея.

— Закрий се с ръкавиците — посъветва ме Олег.

Но аз не го послушах.

— Бузите ти побеляха — каза той. — Трябва да ги разтъркаш със сняг.

Сивата пепел скърцаше, цапаше ръцете. Накрая стигнах до чист сняг. И уплашено, с всички сили почнах да търкам лицето си.

— Недей така силно — каза Олег.

Но вече беше късно. Изпод претритата кожа се показаха кафяви петна, подкожни кръвоизливи.

Такъв ме видя мама късно вечерта.

В предишните мирни времена тя се тревожеше, ако закъснеех в двора или на кино. Или ако донесях вкъщи двойка. Но когато се случваше нещо сериозно, веднага се въоръжаваше със самообладание. Този път тя подчертано напрегнато и спокойно присви очи и аз разбрах, че видът ми е ужасен.

— Тъкмо вчера случайно ми донесоха малко гъша мас с пръжки — каза мама. — Техническият ръководител пътувал някъде из района с жена си и донесъл гъска. За дъщеря им, която е силно изтощена… Пръжките са за ядене, а с маста ще ти намажа лицето.

В трудни моменти у мама почти винаги случайно се намираше спасителен пояс.

Като намаза бузите ми с апетитно миришещата мазнина, тя каза:

— Аз взех от Москва татковите ти билки. Два-три пакета… Ще ти варя да пиеш по малко. Това предпазва от дистрофия.

— Но аз нали и така… изяждам всичко, което ти дават за работа при вредни условия.

— Ти растеш — категорично заяви мама. — Сега се полагат основите на твоето здраве. А моите основи са положени в мирно време.

— Хайде да ги пием заедно — предложих аз.

— На мен билките са ми противопоказни. Не знаеш ли?

Всичко, което беше в недостатъчно количество, за нея беше противопоказно.

Същата вечер при нас се отби Николай Евдокимович.

Той не умееше да се владее и още от прага извика:

— Кой те е подредил така?!

— Студът — отвърнах аз.

— Ако нямате нищо против, ще донеса малко вазелин. Имам две кутийки.

— Аз го лекувам с по-дефицитно средство — отговори мама. — С гъша мас! А вазелина подарете на мен: все пак козметика е!

Пръжките тя раздели по равно на две части и ги сложи върху хляб.

— Аз съм абсолютно… — започна Подхвърления.

— Само не се дръжте така, като че ли това е постоянно меню на военното време!

— Ами вие?

— На мен мазнините са ми противопоказни от детство — отвърна мама.

Като дояждаше смутено пръжките, Подхвърления ми каза:

— Сега не бива да излизаш навън. — Той разглеждаше бузите ми уплашено. — Или трябва да се увиваш хубаво. Ако нямате нищо против, аз ще донеса вълнения шал, който преди години… ми изплете майка ми. В деня на бомбардировката той по чудо се оказа на мене. Щом се е случило такова нещастие…

— Какво нещастие? — учуди се мама, за да ме успокои. — А шала донесете… За всеки случай. Впрочем ами вие?…

— Аз имам още един… Благодаря, Катюша. Ще се радвам на такава възможност.

— Между другото — каза мама и бръкна в пакета с татковите билки — тук, на дъното, открих и малко орехи. Някога хората ядяха орехи! Просто да не повярваш.

Аз извадих чукче… Ние с Подхвърления чупехме орехите, чиито ядки напомняха малките полукълба на човешкия мозък с лабиринтите на мисълта. Поне така ги рисуваха в учебниците.

Подадох първата ядка на мама.

— Нима не знаеш, че не ям орехи — категорично каза тя с тона на началник на строителна дирекция.

После Подхвърления и мама започнаха да обсъждат онова, което наричаха „забавен вариант“.

Мама винаги избягваше гръмките думи и ако ставаше дума за нещо необикновено и важно, тя казваше:

— Това е забавно!

Забавното в този случай беше, че бяха измислили как да разтоварват тежкото оборудване по „по-лек начин“: с помощта на стоманени въжета, лебедки, макари и „други такелажни средства“. Слушах ги и записвах всичко бързо и подробно.

— По-тихо, Дима си пише домашните — предупреждаваше мама.

Аз не я поправях. А после попитах:

— За това може ли да се пише във вестника?… Ще се получи обмяна на опит!

— Натъпкал си се с разни думи в журналистическото семейство — отвърна мама.

— Ако нямаш нищо против… преди да го предложиш, трябва да го проверим — каза Николай Евдокимович.

Татко Кузя беше на същото мнение като Подхвърления:

— Трябва да се провери! Но, общо взето, е перспективно… Истинско мъчение е да се разтоварват многотонни товари от платформите. Ако те облекчат този процес… аз съм за това! Но трябва да се изпробва, да се убедим на практика.

— А онзи вестник… с първата бележка за мама и Николай Евдокимович? — попитах аз.

Той „разпери“ единствената си ръка встрани:

— Не го намерих. Дори и от течението на вестника са го откъснали. Сигурно да си свиват цигари. С хартията е трудно.

— А с кое е лесно? — замислено рече Олег.

12

Този ден пристигнаха платформите с „въртящите се печки“.

— Тъкмо навреме — каза сутринта мама. — Новият цех е вече покрит. Тъй че квартирата им е готова!

Намаза лицето ми с вазелин: гъшата мас се беше свършила. Изчака ме да си изям кюфтето, което само по стар навик се смяташе месно, и да си изпия отварата от татковите билки.

— Ти не бива да заболяваш от дистрофия — настоятелно и спокойно повтори тя. — Разбери: полагат се основите!

После ме уви в шала, който някога бе изплела за своя син майката на Николай Евдокимович. Мама, както по-рано, се стараеше аз да не изпитвам тежестите на военното време. Или да ги изпитвам по-малко… Намери ми и валенки, които трябваше да навличам рано сутрин, докато тя не беше тръгнала за работа.

— Искам да се уверя… Сега само това ни липсва, да ти премръзнат и краката — каза тя него ден.

Мама внимателно ме огледа за последен път като обект за предаване. И забърза да посреща платформите с печки.

След половин час тръгнах за училище.

Предната вечер някъде се беше пробила тръба и ние учехме с шапки и палта. А аз и с огромния шал, от който се виждаха само носът и очите ми. Разбира се, в класната стая можех да сваля този шал, но тогава сигурно щяха да ме изпитват. Напоследък учителите не ме безпокояха: аз бях един вид „на лечение“.

От последните часове ни освободиха и ни изпратиха да разчистваме пътищата. За платформите със същите тези печки, които можеха да се „въртят“.

Често ни изпращаха да вършим такива работи. И макар че да се действа в онзи мраз с лопата и мотика не беше лесно, ние се радвахме: най-напред се приобщавахме към делото на възрастните, а освен това нямахме часове. Много искахме да бъдем като възрастните, но си оставахме деца.

После двамата с Олег тръгнахме към тях, за да получим от Кузма Петрович следващата задача.

Майката на Олег тъкмо се беше събудила след няколко денонощия дежурство.

Тя беше много пълна жена. „Следствие на ражданията“ — обясни ми Олег. Но вършеше всичко сръчно, с пестеливи движения, сякаш подаваше инструменти на хирурга по време на операция.

Из стаята бяха напрострени детски ризки и гащички. Миришеше на пране и на чисто.

Вера Дмитриевна стана, сложи в ютията няколко горещи въглена, делово опипа бельото и го свали от връвчиците. После с намокрен пръст бързо докосна металното дъно на ютията, което напомняше предна част на детско корабче. Ютията изсъска и тя се зае с гладенето.

— Почина ли си? — попита я Олег.

— Дремнах малко. Стига ми толкова! — Тя се обърна към мен: — Колкото повече се уморявам, толкова повече пълнея! Главният лекар казва: нарушена обмяна. То сега кое не е нарушено?

Тя говореше за това бодро и весело. Ще рече, толкова страдания вижда всеки ден, че нейната лична обмяна на веществата и всички домашни грижи не изглеждат толкова сериозни.

— И аз бих могъл да изгладя — каза Олег.

— А на мен какво ще заповядаш, да стоя със скръстени ръце ли? — Тя погледна ръчния си часовник. — До дежурството имам още време. Но татко ти закъснява…

Като изглади всичко с фантастична бързина, тя отиде до дъсчената ограда, тоест при дъщерите си.

— Отвикнали са от мен — каза Вера Дмитриевна. — Децата обикват тези, които ги гледат. По-скоро да свърши тая война!

Тя не седна да си играе с тях, а делово провери наред ли им е всичко. Сестрите мълчаха и търпяха, сякаш се явяваха пред важна комисия.

Вратата се отвори и влезе татко Кузя.

Той не поздрави нито жена си, пито нас. Смъкна ушанката от буйните си твърди коси.

— Точно днес мама и Николай Евдокимович изпробват новото приспособление. Много забавно… — побързах да съобщя аз. Защото той ме бе помолил да му съобщя своевременно.

— Знам — отвърна татко Кузя. И с рязко движение на лявото рамо свали шинела си. — Платформите пристигнаха.

— Ние разчиствахме пътищата — каза Олег.

— Юнаци — машинално ни похвали той.

— Какво се е случило? — попита Вера Дмитриевна.

— Какво се е случило ли?!

Той удари с дясната си ръка по масата. Всички утихнаха. Дори сестрите не посмяха да се разплачат.

— Какво има, Кузма? — повтори тя.

— Стоманеното въже не издържа. Скъса се… И там, на платформата, инженер Елизаров…

— Ранен ли е? — шепнешком попитах аз.

— Ударен със страшна сила. Страшна!

— Как е сега Николай Евдокимович…

— Беше още жив.

— А… мама?

— Тя стоеше долу.

Кузма Петрович се приближи до мен и сложи ръката си върху моята.

— Стоеше долу. Вярваш ли ми?

— Да.

— А Елизаров… лошо.

Той се отдалечи.

— Къде го откараха? — попита Вера Дмитриевна, като подчертаваше всяка дума.

— Съветваха се… И решиха при вас, във военната болница. Защото е по-близо… Аз бях за това.

— Тогава да вървя — рече Вера Дмитриевна.

И ужасът, който бе стиснал гърлото ми, малко ме поотпусна.

— Тръгвам — каза тя.

13

След операцията откараха Николай Евдокимович не в общата зала, а в стаята на старшата сестра. Така нареди Вера Дмитриевна.

— Раняването е смъртоносно — каза тя. — Но понякога и смъртно ранените остават живи. Случват се чудеса.

Пуснаха ни с мама при него.

Миризмата на болницата се чувстваше и там: миризма на кръв, открити рани, гной, лекарства.

Вера Дмитриевна притичваше всеки петнадесет минути: в бялата престилка майката на Олег изглеждаше още по-пълна, но се движеше леко и безшумно. Тя работеше, проверяваше пулса му, оправяше възглавницата, биеше му инжекции. И ни вдъхваше надежда…

Макар че казваше само истината. Говореше толкова тихо, че гласът й не достигаше дори до стените.

— Вътре всичко е разбито… Всичко — съобщи тя само с устни.

Когато дойде на себе си, Подхвърления помоли да му дадат очилата. Навярно мислеше, че през дебелите стъкла няма да се вижда как страда.

— Болката му е непоносима — пак само с устни продума Вера Дмитриевна. И удари на Николай Евдокимович още една инжекция.

— Сега ще ви олекне.

Той заспа. Вътре в него нещо скърцаше, нещо се преобръщаше. Странно… но това ни успокояваше: ние сякаш общувахме с него, вслушвахме се в него.

Беше ни забранено да се движим из стаята. Аз седях на бялата табуретка, а мама стоеше права.

Веднъж Николай Евдокимович, като дойде на себе си, ни извика. И прошепна:

— Много ми е… мъчно за вас…

— Ти… наш скъпи! — отвърна му мама.

Никога по-рано тя не беше се обръщала към него на „ти“.

Доловил в тези думи отчаяние, Подхвърления поиска да се усмихне.

— „Учете се… да властвате над себе си“ — тихо ни посъветва той.

Или, по-точно, ни помоли.

Привечер в болничната стая влезе милиционер, с наметната върху униформата бяла престилка. Не можах да разпозная чина му.

Той приседна до леглото, отвори една тетрадка и каза:

— Разрешиха ми… за пет минути. Работата го налага! — Това напомняше сцена от филм. — Така че само няколко думи…

Николай Евдокимович сякаш целият се напрегна.

— Запишете — с твърдост, която мъчно бихме могли да очакваме, каза той. — Стоманените въжета проверявах аз. Лично аз…

— Но нали ръководителка на работата… — внимателно вмъкна милиционерът.

— Не — прекъсна го Николай Евдокимович. — За това отговарях аз. И й докладвах, че всичко е в ред.

Последните думи прошепна припряно, като че се боеше дали ще успее. Той изчерпа всичките си сили. Но после отново се напрегна:

— Ако нямате нищо против, искам да се подпиша.

— Това още не е всичко — каза следователят, докато с грубовата несръчност оправяше възглавницата.

— Това е всичко. Запишете го, моля… По-скоро.

Следователят по-бързо задвижи химическия молив, чийто край от време на време нервно пъхваше в устата си.

— Ще го подпиша на това място — настоятелно помоли Подхвърления.

— Когато завършим целия протокол…

— Не, дайте сега… На това място… Помогнете ми, моля.

Следователят наслюнчи молива и се наведе над Николай Евдокимович. Той се подписа.

А на мене ми се стори, че му олекна.

Вера Дмитриевна влезе, с опитния си поглед прецени обстановката и покани милиционера да излезе.

Лицето на Подхвърления с роговите очила сякаш потъна във възглавницата.

— Уморен е — каза майката на Олег. — Изяснихте ли всичко?

— Би трябвало…

— Не бива! — прекъсна тя милиционера. И провери пулса на Подхвърления.

Следователят махна с ръка и излезе в коридора. И макар че не ни повика, ние с мама също излязохме.

— Аз нужна ли съм ви? — попита мама.

— Че за какво!…

— Трябваше да се презастраховаме — каза тя. — Да проверим още веднъж!

— Ами нали ви е докладвал, че всичко е наред.

— Не помня… Според мен не ми е докладвал.

— Показанията са подписани собственоръчно. Така че… това е.

— Но аз… го…

— Война — каза милиционерът. Заряза ни и закуца нататък по коридора. Сигурно и той беше ранен.

— Защо говориш така! — нахвърлих се аз върху мама.

— Прощавай — каза тя. — Не трябваше… заради тебе. Изобщо длъжна бях да проверя. Техниката на безопасността. Колко пъти съм казвала: техниката на безопасността. И все ми отговаряха: война. Стоманените въжета не се съобразяват с нея.

Докато бяхме в коридора, Николай Евдокимович издъхна.

Родителите му бяха в Москва, във Ваганковското гробище. Той мечтаеше да лежи до тях.

По някакъв повод веднъж ми разказа, че и Есенин е погребан там, наблизо.

— Той е бил велик философ — уверяваше Николай Евдокимович. — „Лице в лице не виждаш същността. Голямото личи от разстояние…“ Да вземем дори само тези редове! Или „Да, всеки в този свят ще погостува. Ще дойде и ще си отиде той…“.

Подхвърления си отиде, остави нашия дом завинаги.

„На Ваганковското гробище… Това ще бъде единственият пункт в моето завещание“ — казваше той.

Кой на света можеше да изпълни молбата му?

— Войниците се погребват там, дето загинат — каза на другия ден Кузма Петрович. — Пък и той умря във военна болница… Между войници.

А родителите му го чакаха на Ваганковското гробище.

* * *

Вече бях близко до мама… И въпреки това преди срещата ми с нея ми се прииска да се отбия до болницата, дето умря Подхвърления. Спомних си, че там, в стаята на старшата медицинска сестра, той един или два пъти с неимоверно напрежение се понадигаше на лакти. Вероятно искаше да каже нещо на мама. Но аз не се сетих да изляза от стаята. При това и Вера Дмитриевна постоянно правеше опити да го спасява. А после докуца и следователят…

Помолих шофьора да завие към някогашната военна болница. Той за първи път се обърна и ме погледна с интерес, дори със съчувствие.

— Да не сте лежали във военната болница?

— А, не… Тогава бях още ученик.

— А-а — разочаровано проточи той. И отново обърна гръб.

„Това момче сигурно още не се е било родило, когато тук докарваха ранените“ — помислих си аз.

По-рано военната болница беше на три километра от града. Днес тази сграда навярно се намира някъде в центъра. И какво ли е сега? Училище, обикновена болница?… Или някакво учреждение?

„Едва ли ще я намерим“ — помислих си аз. И промених маршрута.

14

След смъртта на Подхвърления мама безброй пъти препрочиташе писмото от „командира на воинската част“, което Олег напечата на пишещата машина. Страхуваше се от нова загуба, без да знае, че тя отдавна вече… ни бе връхлетяла.

А за гибелта на Николай Евдокимович продължаваше да обвинява себе си. Правеше го често и яростно:

— Какво ми струваше да проверя още веднъж? Какво ми струваше?

Понякога завършваше с думи, които никой не беше чувал дотогава от нея:

— Уморена съм. Много съм уморена.

Струваше ми се, че е уморена най-вече от мислите за татко, за Подхвърления. А в стремежа си да се избави от тая умора се товареше с все повече и повече работа.

По това време нашата барака бе заобиколена от червените кутии на бъдещите цехове. На строежа на един от тях мама се губеше от изгрев-слънце до късна нощ. Вече не се налагаше да посреща ешелони, да разтоварва оборудване, да сортира… Но грижите ставаха все повече. Вкъщи се прибираше за шест-седем часа. Лягаше, когато радиото завършваше своите предавания, а ставаше щом черният кръг на стената оживееше. И така беше всеки ден…

— Майка ти заминала ли е някъде? — попита ме веднъж Олег. Той никога не я заварваше вкъщи.

— На строежа е.

— И татко е там. Но не постоянно…

— А мама е постоянно.

Градът се изпълваше със здания, които си приличаха едно на друго като двойници, прехвърлиха се отвъд реката, заеха позиции на онзи бряг. Дадоха ни стая — осем квадратни метра в истински тухлен блок.

Събрахме всичките си вещи, сложихме ги в бездънния сандък, обкован с железни ленти.

— Как съм могла да накарам Подхвърления да го мъкне? — продължаваше да се измъчва мама. — Той страдаше от толкова болести!

— Ти знаеше ли за тях?

— Разбира се… Но ние ценим нещо, когато го загубим. И жалим, когато го загубим. Казват по-добре късно, отколкото никога. Понякога тази поговорка звучи безсмислено. Късно — значи край… Влакът е заминал. И винаги злоупотребяваме с човешката издръжливост и деликатност. Експлоатираме ги жестоко…

— За какво говориш?

— Ами все за това.

Никога дотогава не ми беше идвало наум, че душевните претоварвания подкопават здравето много по-дълбоко от физическите. А мама търсеше спасение във физическите! И се товареше, товареше…

Аз рядко срещах нашите съседи от бараката: те излизаха в тъмно и се връщаха в тъмно. Но когато почнахме да се сбогуваме, изведнъж стана ясно, че знаех не само нахлупените на очите им мъхести шапки, не само валенките и полушубките им — а без сам да подозирам, познавах и лицата им… Оказа се, че в тази барака се бяхме сродили с тях.

По-късно разбрах: войната не даваше на хората възможност и чисто и просто време за изява на всичките им „разнокалибрени“ качества. На предната позиция на живота се изкарваха оръдията с най-главния калибър. Между онези, които настигаха врага дори в най-далечния тил, беше всекидневната обикновена храброст и готовност да жертваш и да търпиш. Хората започнаха да си приличат по нещо един на друг. Но това не беше еднообразие и безличие, те си приличаха по своето величие.

Така мислех и говорех аз много по-късно, когато войната вече беше свършила. „Голямото личи от разстояние“… Може би моите сравнения звучаха много високопарно. Но нали и геройството на хората, които живееха около нас, в бараката, беше високо…

Онзи съсед, зад „езерото с лебедите“, който мрачно предричаше на мама каторжна работа, се оказа шофьор на петтонен камион. Той пристигна с него, натовари нашия сандък и го откара в осемметровото ни жилище, което ми се струваше необятен палат.

На сбогуване всички молеха: „Не ни забравяйте!“. И ние обещавахме. Макар тогава да не ми минаваше през ума, че тази барака, прилична на дървен тунел, ще помня винаги.

Никой не ни канеше на гости, защото никой нямаше време нито да приема, нито да посещава.

Пролетта, лятото, есента си вървяха, както се следва, едно подир друго.

— Че то сега кое не е нарушено? — питаше някога Вера Дмитриевна, като преминаваше от своята обмяна на веществата към общите проблеми.

Не се нарушаваше редът в природата. Аз винаги съм обожавал зимата с кънките и ските по Гоголевски булевард. А сега се боях от мраза като от безмилостен неприятел. Но в природата нищо не можеше да се измени — и студовете отново настъпиха.

Всеки ден започваше с новините от Информбюро. Ако те бяха лоши, всички знаеха, че трябва да утроят усилията си. А ако бяха добри, още повече трябваше да ги утроят…

Мама утрояваше усилията си безкрайно. При това не се разделяше с писмото „от командира на воинската част“ и не можеше да забрави стоманеното въже, което не би убило Подхвърления, ако бяха „препроверили“ всичко навреме. В края на краищата тя се разболя… Простуди се, когато започнаха да издигат поредния цех през януари четиридесет и трета, в най-големия студ.

Изведнъж усетих, че нашата стая, осем квадратни метра, вече не е толкова голяма. В нея се засели трето същество — болестта с кашлицата и лекарствата. Стана тясно… И много страшно. Аз се вглеждах в лицето на мама, а тя се усмихваше. Усмивката й беше все същата, „като на Любов Орлова“.

— Ти да не се уплаши от една обикновена простуда? Чудак! — говореше ми тя.

Помолих Вера Дмитриевна да намине към нас, тъй като Олег ме убеди, че старшата сестра в една военна болница е по-опитна от всеки професор: има огромна практика.

Тя изпълни нашата стая със себе си… и с увереност и успокоение.

— Възпаление на белите дробове. Организмът е изтощен, разбира се… Съпротивлението му е слабо. Но раняването не е смъртоносно. Не е дори тежко. Повярвай ми! Ние, жените, сме много издръжливи. Ще сложим вендузи, синап — и всичко ще мине, като че не е било. Вярвай ми!

* * *

Шофьорът на таксито, вече излизайки от търпение, мрачно удари спирачката пред нашия триетажен блок.

По-рано ми се виждаше висок, като „могилите“ на Гоголевски булевард. „Да, с годините представите се менят“ — отново се съгласих аз с Николай Евдокимович. Адресът на мама също отдавна се смени…

— Още колко пъти ще спираме? — изрази вече гласно недоволството си шофьорът. — Аз имам план!

— Почти пристигнахме! Това е последната спирка — отвърнах аз.

За да стигна до мама, трябваше да пресечем само две преки.

Казах да кара…

15

А в самото начало на четиридесет и четвърта година в дома на Олег изведнъж се появи девойката от пощата. Оказа се, че тя живеела в съседния вход и ме издирила.

— Ти отдавна вече не идваш. А пък имате писмо.

И ми подаде триъгълник без марка. Пръстите й бяха станали съвсем прозрачни и още по-подпухнали на ставите.

Взех триъгълника в ръцете си. И го изпуснах… Вдигнах го. И се стоварих на стола.

— Какво ти става? — чух гласа на девойката, пак като тогава, преди около две години.

Писмото беше от татко.

На масата стоеше пишещата машина, на която Олег изтрака съобщението „от командира на воинската част“. И сега… Това беше невероятно.

„Скъпа Катенка! Скъпи Дима! — пишеше татко. — Любими мои, безкрайно обичани хора! Представям си какво сте преживели заради мен, какви мисли са ви минали през главите за тези повече от две години.

Сега ще ви разкажа само най-важното. Бързам, за да изпратя писмото още с първия самолет: към годините на вашето очакване не мога да прибавя нито една минутка повече.

През октомври четиридесет и първа ме раниха. Не можех да се движа и попаднах в плен. За лагера няма да пиша. Беше страшно, но вече мина! Накрая аз и още двама войници успяхме да избягаме. Сега, когато мина толкова време, нашето бягство ни прилича на детективска история. Но всъщност то беше крайно напрежение на всички сили и възможности.

И стигнахме до партизаните… А вчера (едва вчера!) се свързахме с нашата армия.

Ходя с бастун. Засега ми дадоха назначение във фронтовата болница.

Скъпи мои, чувствам, че победата е близка. А това значи, че ние ще се съберем заедно, както по-рано, у нас, на улица Гагаринска. И ще си разкажем един на друг всичко, което трябваше да понесем. То ще бъде вече смъкнат от плещите товар и затова няма да ни се види толкова непосилен.

Подробности — в следващото писмо. Бързам… Но все пак ще ви кажа още нещо. Каквито и мъки да изтърпявах, аз винаги имах една утеха — че вие сте в безопасност, че за вас мога да бъда спокоен! Искам да знам за всеки преживян от вас ден. Буквално за всеки!

Поздравете Николай Евдокимович. Той как живее, как работи? Ще ви опази ли? Ако ви опази, ще му бъда благодарен до последния ден на живота си.

Прекрасно е, Катенка, че вие сте там, в дълбокия тил.

Скъпа моя, скоро ние ще победим, за да не се разделяме никога вече…“

* * *

„Екатерина Андреевна Тихомирова — прочетох на гранитната плоча — 1904-1943“

Дойдох при мама, при която не бях идвал близо десет години. Така стана. Отначало идвах често, а после… все работа, работа.

В ръцете си държах букета, купен от пазара при гарата.

„Николай Евдокимович Елизаров“ — беше написано върху друга плоча, съвсем близо. И върху гробовете наоколо също се четяха цифрите 1941, 1942, 1943…

„Организмът е изтощен. Съпротивлението му е слабо“…

Прости ми, мамо!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.